Ukázka elektronické knihy

Uspořádal Brian Sibley s využitím edic Christophera Tolkiena a dalších materiálů.

Z anglického originálu The Fall of Númenor and Other Tales from the Second Age

of Middle-earth, vydaného nakladatelstvím HarperCollins v Londýně roku 2022,

přeložila Stanislava Pošustová-Menšíková.

Ilustrace Alan Lee.

Mapy Christopher Tolkien.

Odpovědný redaktor Vít Penkala.

Technický redaktor Milan Dorazil.

Přebal, vazbu a grafickou úpravu podle osnovy Matouše Přikryla zhotovil Vladimír Fára.

Příprava elektronických formátů Kosmas.

E-knihu vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz, argo@argo.cz,

v roce 2023 jako svou 5376. publikaci.

Elektronické vydání první.

ISBN 978-80-257-4202-0 (váz.)

ISBN 978-80-257-4273-0 (e-kniha)

Argo, 2023

The Fall of Númenor by J. R. R. Tolkien

Copyright © The Tolkien Estate Limited, The Tolkien Trust and the estate of C. R. Tolkien 2022

The Lord of the Rings Copyright © The Tolkien Estate Limited 1954, 1955, 1966; The Silmarillion Copyright © The Tolkien Estate Limited and C.R. Tolkien 1977, 1999; Unfi nished Tales of Númenor and Middle-earth Copyright © The Tolkien Estate Limited and C.R. Tolkien 1980; The Lost Road and Other Writings Copyright © The Tolkien Estate Limited and C.R. Tolkien 1987; Sauron Defeated Copyright © The Tolkien Estate Limited and C.R. Tolkien 1992; Morgoth’s Ring Copyright © The Tolkien Estate Limited and C.R. Tolkien 1993; The Peoples of Middle-earth Copyright © The Tolkien Estate Limited and C.R. Tolkien 1996; The Nature of Middle-earth Copyright © The Tolkien Estate Limited and The Tolkien Trust 1980, 1993, 1998, 2000, 2001, 2005, 2007, 2009, 2011, 2014, 2021.

Introduction, notes and commentary Copyright © Brian Sibley 2022

Illustrations Copyright © Alan Lee 2022

‘Map of Middle-earth’ drawn by C. R. Tolkien for The Lord of the Rings 1954;

‘The West of Middle-earth at the End of the Third Age’ and the

‘Map of Númenor’ drawn by C. R. Tolkien for Unfinished Tales 1980

Translation © Stanislava Pošustová-Menšíková, 2023

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod Kosmas

Sklad: V zahradě 877, 252 62 Horoměřice

Tel.: 226 519 383, e-mail: odbyt@kosmas.cz, www.firma.kosmas.cz

Knihy je možno pohodlně zakoupit v přátelském internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

Památce

Priscilly Reuel Tolkienové

(1929–2022)

stálé přítelkyně přátel

Středozemě

Pak všichni naslouchali a Elrond jasným hlasem vyprávěl o Sauronovi a Prstenech moci a o jejich vykování v Druhém věku světa. Část příběhu někteří přítomní znali, ale nikdo jej neznal celý a mnoho očí se obracelo k Elrondovi s bojácným úžasem, když vyprávěl o eregionských elfích kovářích a o jejich přátelství s Morií, o jejich žízni po poznání, které využil Sauron, aby je polapil. V tom čase totiž ještě nebyl na pohled zlý a oni přijímali jeho pomoc a rostli v umění, zatímco on poznal všechna jejich tajemství, zradil je a vykoval tajně v Ohnivé hoře Jeden prsten, který se stal jejich vládcem. Celebrimbor si to však uvědomil a Tři, které vyrobil, ukryl; vypukla válka, země byla zpustošena a brána Morie se zavřela.

Pak šel po stopách Prstenu během všech let, jež následovala; protože je však ten příběh vyprávěn jinde tak, jak jej Elrond sám zapsal do svých pamětních knih, není zde opakován. Je to totiž dlouhý příběh plný velikých a strašných skutků, a přestože Elrond mluvil stručně, slunce na nebi stoupalo a dopoledne pokročilo, než skončil.

Mluvil o říši Númenor, o její slávě a pádu a o tom, jak se Králové lidí vrátili z hlubin Moře do Středozemě na křídlech bouře.

Pán prstenů: Společenstvo Prstenu

Kniha druhá, II „Elrondova rada“

O TÉTO KNIZE

Pád Númenoru se snaží v jednom svazku předložit vybrané části z posmrtně vydaných spisů J. R. R. Tolkiena, jež se týkají Druhého věku Středozemě. Tato kniha by nemohla vzniknout bez úžasné literární práce Christophera Tolkiena, který čtenářům Hobita a Pána prstenů představil bohaté dědictví mýtů a historie ze Starých časů i z Druhého věku. Dosáhl toho během dlouhých let svědomité kurátorské správy: redigoval, shromažďoval, sestavoval a poskytoval neocenitelné komentáře k mnoha otcovým rukopisům a náčrtům. Příběh o pádu Númenoru, vzestupu Saurona, vykování Prstenů moci a Posledním spojenectví elfů a lidí proti Temnému pánu z Mordoru se objevil už na stránkách Silmarillionu, Nedokončených příběhů, jednotlivých svazků The History of Middle-Earth [Historie Středozemě – česky nevyšlo] a jiných děl redigovaných a připravených k vydání Christopherem Tolkienem.

Záměrem není nahradit tato díla, …která jsou definitivní podobou Tolkienových spisů, doplněnou jedinečným zasvěceným komentářem a rozborem Christophera Tolkiena, ale spíše z nich pořídit výňatky – s co nejmenšími redakčními zásahy –, jež by autorovými vlastními slovy ilustrovaly bohaté a bouřlivé události Druhého věku, jak je J. R. R. Tolkien shrnul ve svém „Letopise (Chronologii Západních zemí)“, který tvoří součást Dodatku B v Pánu prstenů a je reprodukován na počátku tohoto svazku. Těm, kdo se chtějí více zahloubat do jeho historie, odhalí více o Druhém věku Středozemě poznámky na konci této knihy. Mnohé z nich čerpají z neocenitelné odborné redaktorské práce Christophera Tolkiena: reprodukují jeho vlastní poznámky k původně vydaným pramenům nebo z nich citují. [Odkazy na stránky se u všech česky vydaných děl vztahují k prvním neilustrovaným vydáním v nakladatelství Argo.]

Vybrané pasáže a úryvky jsou uspořádány podle chronologického sledu uvedeného v „Letopise (Chronologii Západních zemí)“ a najdete je v kapitolách s názvy v souladu s chronologií. Toto uspořádání bylo rozšířeno o další dva prameny: jména a životní data númenorských králů z Dodatku A: Letopisy králů a vládců (rovněž v Pánu prstenů) a „Elrosovu linii: Krále Númenoru“, uveřejněnou v Nedokončených příbězích, Části druhé: „Druhý věk“.

Události Druhého věku, jak se odvíjejí na Númenoru a ve Středozemi, jsou sepsány s použitím materiálů z následujících zdrojů:

Pro historii Númenoru: text „Akallabêth“ (v Silmarillionu), příběh „Aldarion a Erendis“ a genealogická tabulka „Ranější generace Elrosovy linie“ (v Nedokončených příbězích); v úvahu jsou rovněž vzaty materiály z „The History of Akallabêth“ (The Peoples of Middle-earth) [Historie Akallabêth, Národy Středozemě – česky nevyšlo], „The Early History of the Legend“ a „The Fall of Númenor“ (obojí v The Lost Road and Other Writings) [Raná historie legendy a Pád Númenoru, Ztracená cesta a jiné spisy – česky nevyšlo] a „The drowning of Anadûnê“ (v Sauron Defeated) [Potopení Anadûnê, Sauronova porážka – česky nevyšlo].

Jak by si byl Christopher Tolkien přál, bádání ve spisech jeho otce pokračuje a tento text čerpá navíc z dalšího posmrtně vydaného svazku Tolkienových spisů: The Nature of Middle-earth [Příroda Středozemě – česky nevyšlo] (2021), vydaného Carlem F. Hostetterem. Tyto prameny jsou uspořádány tak, aby líčily historii vzniku Númenoru, jeho zeměpis, zvířenu a životy Númenorejců. Obsahují také partie z „Popisu ostrova Númenoru“ (v Nedokončených příbězích) a z The Nature of Middle-earth přejímají „The Lives of Númenoreans“ a „The Ageing of Númenoreans“ [Životy Númenorejců a Stárnutí Númenorejců]. Použité pasáže se nutně neobjevují tak, jak byly původně uvedeny v onom svazku, ale v pořadí nejlépe vyhovujícím chronologickému vyprávění.

Události, které se souběžně s númenorskými odehrávají ve Středozemi, jsou vybrány z textů „O Prstenech moci a Třetím věku“ (Silmarillion), „Příběhu Galadriel a Celeborna“ (z Nedokončených příběhů) a „Galadriel and Celeborn“ (z The Nature of Middle-earth).

Tento svazek se drží principu stanoveného Christopherem Tolkienem, že s uveřejněnými texty se zachází jako s konečnými verzemi a v případech, kdy je včleněna látka z dřívějších náčrtů s variantními jmény, daty a pravopisem, jsou takové varianty upraveny, aby odpovídaly těm nakonec použitým. Tam, kde považoval slova nebo sousloví v otcově rukopise za nejisté, předchází je otazník.

Redakční vsuvky jsou tištěny menším písmem a odsazeně, vysvětlující redakční doplňky jak v úvodu pasáží, tak uvnitř úryvku jsou v hranatých závorkách. Úvodní slova pasáží tam, kde v originále nezačínaly velkým písmenem, jsou pro usnadnění četby bez dalšího komentáře upraveny na velká písmena. Vynechaná slova uvnitř pasáže jsou naznačena třemi tečkami. [Hranatými závorkami jsou označeny i občasné vysvětlující vsuvky překladatelky.]

Kniha také zahrnuje výňatky z The Letters of J. R. R. Tolkien (1981) [Dopisy J. R. R. Tolkiena – česky nevyšlo], redigovaných Humphreyem Carpenterem s přispěním Christophera Tolkiena, a obsahuje významné pasáže z Pána prstenů, jež se vztahují k Druhému věku a poskytují důležitý, relevantní materiál. V některých byl text krácen (úpravy vyznačeny třemi tečkami) nebo bez dalšího komentáře přeskupen; ve všech případech poznámky v závěru knihy odkazují čtenáře na příslušné pasáže ve třech částech knihy, označených jako „Společenstvo“, „Věže“ a „Návrat“.

ÚVOD

Sága „Temného věku“

Je to trvale působivý okamžik v moderní literatuře: Jeden prsten – Vládnoucí prsten moci Temného pána Saurona, jehož zničení bylo cílem epické pouti – padá do ohnivého srdce Hory osudu; tak se vrací do pekla, v němž byl vykován, a konečně zaniká.

Autor samozřejmě musí dořešit ještě mnohé záležitosti, spojené se záchranou, uzdravením a korunovací, po nichž následují konečná zúčtování a usmíření, loučení, rozchody a odchody. Avšak zničení Vládnoucího prstenu a s ním pád Saurona i jeho temné věže a také konec tisícileté opotřebovávací války proti Svobodným národům Středozemě je vlastně vyvrcholením Tolkienova Pána prstenů.

Pro autora to ovšem byl pouhý propracovaný dodatek k mnohem staršímu příběhu – nebo sérii příběhů –, jimiž se zabýval mnoho let a na nichž jeho obrazotvornost pracovala ještě mnohem déle. Jak napsal několik let před uveřejněním Pána prstenů: „Nevzpomínám si, že bych na něm někdy nepracoval.“1

Neúnavným působením mechanismu populární kultury se nyní Pán prstenů stal všeobecně přijímaným symbolem umění tvorby mýtu, zařadil se do mnohasetleté světové pokladnice legend, lidových pohádek a čarovných příběhů. Ale hrdinské činy Bilba Pytlíka a velkolepá pouť jeho synovce Froda byly pro Tolkiena pouhou součástí daleko většího příběhu, sahajícího hluboko do minulosti.

Když J. R. R. Tolkien v listopadu 1944 psal svému synovi Christopherovi, odhalil, do jaké míry se mu z „velkého romantického příběhu“, na němž pracuje, pod rukama stává neustále rostoucí a měnící se kronika. Když posílal Christopherovi nejnovější dokončené kapitoly spolu s nárysem zbývající části vyprávění, poznamenal: „Nejspíš se to vyvine úplně jinak než podle tohohle plánu, až se to opravdu napíše. Připadá mi totiž, že se ta věc píše sama, jakmile se dám do práce, jako kdyby se teprve v té chvíli zjevila pravda, kterou jsem v předběžném náčrtu jen matně zahlédl.“2

Tento přístup k tvořivému psaní pramenil z toho, že Tolkien byl na jedné straně uznávaný učenec, na druhé straně si přiznával, že romanopisectví se věnuje jako amatér. Jakkoli byl profesionálně a s přesvědčením zakotvený ve vědeckém bádání a vyškolený v chápání a používání slov, neustále byl – k vlastnímu nelíčenému údivu a potěšení – posouván a přesměrováván tryskající, osvobozující inspirací tvořivé obraznosti. Výsledkem byl Pán prstenů: jedinečně pojaté a provedené mistrovské dílo fantastické literatury, které bylo ambiciózním „pokračováním“ jeho předešlého, skromnějšího příběhu, Hobita.

Čtenáři si původně uvědomovali jen knihu samotnou, ne její až obsesivně vědecky konstruovaný základ, jenž byl ukázněným dílem akademické mysli. Teprve později a postupně si veřejnost uvědomila rozsáhlý labyrint lingvistické, chronologické, genealogické a historické struktury podpírající epické (a přitom důvěrně podrobné) líčení Války o Prsten. Součástí tohoto základu bylo dílo, na němž průběžně pokračoval, známé jako „Silmarillion“, spletitá mozaika imaginativních příběhů, představující prehistorii Pána prstenů a genezi legendária Středozemě.

V roce 1951 hledal Tolkien nakladatele, který by byl ochoten uvažovat nejen o nově vzniklém Pánu prstenů, ale také by byl ochoten zavázat se k tomu, že současně vydá „Silmarillion“, projekt, na němž Tolkien s přestávkami pracoval už třicet sedm let.

Na podporu svého plánu napsal cosi, co nazval „stručný nárys“ (přestože obsahoval víc než 7500 slov) a co sloužilo jako resumé jak „Silmarillionu“, tak Pána prstenů. Pečlivě a podrobně v něm vysvětloval vzájemnou závislost obou projektů.

Nejprve načrtl vznik Středozemě – mýtus o stvoření, vyznačující se značnou literární působivostí a krásou –, po něm následovaly bohatě propracované historie jednotlivých plemen, jejich hrdinské činy i velké tragédie, které je postihly během generací utvářejících to, co označil jako První věk. Pak se zaměřil na události věku následujícího a napsal o něm: „Následující cyklus se zabývá (nebo se bude zabývat) Druhým věkem. Na Zemi je to však temný věk a mnoho se o něm nevypráví (ani to není zapotřebí).“3

Bylo to zvláštní tvrzení, protože Tolkien už hodně z té historie sepsal – v podobě mnoha podrobných a dosti dlouhých náčrtů. Patřil mezi ně i původ a vzestup Saurona, titulní postavy Pána prstenů, a vykování Prstenů moci i Jednoho prstenu, který měl vládnout všem.

Z téhož časového rozmezí více než 3400 let již měl zaznamenáno i líčení vzniku ostrova Númenoru, jeho zeměpisu a přírody, jeho obyvatel a jejich politických, sociálních a kulturních dějin, a posléze událostí, které postupně vedly ke zkaženosti, úpadku a katastrofálnímu pádu.

Z Tolkienova ambiciózního plánu předložit čtenářům v celé šíři mytologii, legendy a historii světa, který stvořil jako předehru k dramatu Pána prstenů, nevzešlo nic – nakladatelé byli pochopitelně opatrní vůči takové nákladné a nejisté investici – a nezbylo mu než připustit, že příběh o Frodovi Pytlíkovi a Družině Prstenu bude muset stát sám o sobě.

Ovšem stvoření a posléze zánik Númenoru i vytvoření Prstenů moci byly ústředními událostmi v chronologii Středozemě, a když konečně v červenci a v listopadu 1954 vyšly u Allena a Unwina první dva svazky Pána prstenů – Společenstvo Prstenu a Dvě věže –, čtenáři se dočkali prvních lákavých náhledů do oné dávné historie, jež tvořila barvité pozadí boje Svobodných národů Středozemě proti Sauronovi a silám Mordoru. Tyto působivé prvky, ač okrajové vzhledem k ústřednímu příběhu, se prokázaly jako nedílná součást kouzla knihy a stále jí zůstávají.

Když v roce 1955 vyšel Návrat krále, třetí a závěrečný díl Pána prstenů, Tolkien k němu přidal víc než sto stran Dodatků, jež přinesly mnoho podrobností o Středozemi: její jazyky, rodokmeny jejích králů a vládců a chronologický sled událostí během Druhého a Třetího věku. Po mnoho let byly tyto Dodatky – pro druhé vydání Pána prstenů v roce 1966 doplněné – jedinými střípky informací dostupnými běžnému čtenáři, který se chtěl seznámit s pozadím uveřejněných dobrodružství pana Bilba Pytlíka a pozdější výpravy jeho synovce Froda.

V Předmluvě k druhému vydání Pána prstenů v roce 1965 Tolkien napsal: „Tento příběh při vyprávění rostl, až se stal historií Velké války o Prsten a obsáhl mnoho průhledů do ještě starobylejší historie, jež jí předcházela.“ Po autorově smrti 2. září 1973 by se mohlo zdát, že už nepřijdou žádné další průhledy do té „ještě starobylejší historie“ Středozemě, ale v květnu 1977 vydal Humphrey Carpenter knihu J. R. R. Tolkien: Životopis, kde byl nejen plněji odhalen netušeně obrovský rozsah díla, které Tolkien stvořil, ale objevily se nové, poutavé ukázky veršovaných i prozaických vyprávění jako „Pouť Earendela, Večerní hvězdy“ a „Pád Gondolinu“: lákavé náznaky, předzvěst toho, že se v září téhož roku objeví Silmarillion, připravený k vydání Christopherem. Tomuto projektu se neúnavně věnoval čtyři předešlé roky v touze umožnit čtenářům, aby se pokochali otcovou velkolepou vizí Prvního věku Středozemě.

Přestože se Silmarillion zaměřoval především na mytologii a historii „Starých časů“ Středozemě, obsahoval také dvě klíčová díla vztahující se k Druhému věku: pojednání „O Prstenech moci a Třetím věku“ a „Akallabêth“. Druhý z textů vyprávěl o ostrovním království Númenoru – darovaném lidem ze Středozemě, kteří věrně bojovali po boku elfů ve Válce hněvu v závěru Prvního věku – a líčil, jak se Sauronovým působením zkazilo a jak došlo k jeho zániku. Tolkienův původní název příběhu byl „The Fall of Númenor“, později změněný na „The Downfall of Númenor“ [v češtině obojí znamená „pád“]. Christopher Tolkien v Silmarillionu použil název „Akallabêth“, což v jazyce Númenorejců znamenalo „Ta, která padla“ nebo „Ta padlá“, a poznamenal, že sice žádná verze příběhu ten název nenese, ale je to jméno, jež pro něj jeho otec používal.4

Další podrobnosti o Númenoru – historické, zeměpisné a genealogické – se objevily, když v roce 1980 Christopher Tolkien vydal Nedokončené příběhy Númenoru a Středozemě, další sbírku příběhů, převážně neúplných, nalezených v otcových rukopisech a líčících různé dramatické okamžiky z tří věků Středozemě.

Stejně jako Silmarillion, i Nedokončené příběhy vzešly z Christopherova zapáleného bádání v otcově pozůstalosti a úspěch knihy, navzdory její zlomkovité povaze, byl zahájením úsilí, jedinečného v oblasti literárního bádání, z něhož během třinácti let vznikla velkolepá dvanáctisvazková série The History of Middle-earth [Historie Středozemě – česky vyšel jen první svazek].

Je nutno zmínit ještě dva významné texty J. R. R. Tolkiena, které se vztahují k Númenoru. Jeho fascinace ostrovem, který stvořil, a jeho osudem do jisté míry vyplývala z vracející se noční můry, jež se objevila v jeho raném dětství a přetrvala až do dospělosti. V dopise napsaném roku 1964 tento zážitek popsal: „Tato legenda či mýtus nebo matná vzpomínka na nějakou pradávnou historickou událost mě znepokojovala odjakživa. Ve spánku jsem míval děsivý sen o neodvratné Vlně, jež se valila buď z klidného moře, nebo se tyčila nad zeleným vnitrozemím. I teď se občas vrací, ačkoli jsem se ji pokusil zapudit jako zlého ducha tím, že jsem o ní napsal.“5

Podnětem k tomu, aby se ji Tolkien pokusil takto zapudit, se pravděpodobně stal v roce 1936 rozhovor s C. S. Lewisem, jeho přítelem a rovněž členem literární skupiny Inklingů. Tolkien později vzpomínal: „L[ewis] mi jednou řekl: ,Tolíku, v příbězích je moc málo toho, co máme opravdu rádi. Asi budeme muset zkusit něco napsat sami.‘ Dohodli jsme se, že on vyzkouší ‚cestování v prostoru‘ a já ‚cestování v čase‘.“6

Lewis pak napsal knihu Out of the Silent Planet [česky Návštěvníci z mlčící planety]7, první část trilogie, kde s využitím science fiction alegoricky řeší morální a teologická témata. Tolkienův pokus tak úspěšný nebyl. „Začal jsem psát,“ vypráví, „ale nedopsal jsem knihu o cestování v čase, kde měl být můj hrdina na konci přítomen potopení Atlantidy. Ta se měla jmenovat Númenor, Země na západě.“8 Příběh se měl táhnout přes mnoho generací rodiny, počínaje otcem a synem, Edwinem a Elwinem, a měl vysledovat v čase jejich předky zpět ke klíčovým postavám z času pádu Númenoru. „Mé zanícení,“ uvažoval posléze, „po několika slibných kapitolách vyprchalo: byla to příliš dlouhá oklika k tomu, co jsem chtěl doopravdy napsat: novou verzi pověsti o Atlantidě.“9

Ačkoli Tolkien psal o tom, co označoval jako svůj „atlantidský komplex“ nebo „posedlost Atlantidou“, takže očividně potvrzoval spojitost s fiktivním ostrovem popsaným v Platónových dialozích, přitahoval ho spíše romantický příběh civilizace zaskočené atlantidskou tragédií, který poutal lidskou představivost po mnoho staletí populární kultury.10

Podle Tolkienova výkladu se po kataklyzmatickém potopení Númenoru do vln mění tvar světa: je „ohnut“, z plochého se stává kulatý a země na Západě „jsou navždy odňaty z kruhů světa“. Klíčovým prvkem tohoto mýtu bylo, že dál existovala Přímá cesta na dávný Západ; byla sice nyní ukryta, ale mohl po ní putovat každý, kdo ji dokázal najít. Tato myšlenka byla vtělena do navrhovaného názvu knihy The Lost Road [Ztracená cesta].

Doslovný vzestup a pád Tolkienova ostrova (neboť původně byl vyzdvižen z moře jako dar lidem) nebyl formován jen Platónovou filozofickou alegorií o politice státu, ale také judeo-křesťanským příběhem o křehkosti a selhání lidstva, jak jej vypráví biblická kniha Genesis. To vysvítá z faktu, že autor popisuje Pád Númenoru jako „Druhý pád člověka (neboli člověka rehabilitovaného, ale nadále smrtelného)“.11

Z podrobného zkoumání otcových rukopisů, které podnikl Christopher Tolkien, jasně vyplývá, že příběh o Númenorejcích a jejich osudu byl pojat v naprostém souladu se „Silmarillionem“ a s průběžně se vyvíjející historií Středozemě i s přírodními a nadpřirozenými zákony, jimž podléhala. Původní „soutěž“ s Lewisem o sepsání čehosi, co Tolkien popsal jako „výpravný ‚thriller‘… objevující mýtus“,12 rychle získala mnohem větší důležitost jako složka jeho legendária. Númenor se vlastně stal svorníkem Tolkienovy rodící se stavby událostí Druhého věku.

Přestože bylo dílo neúplné, Tolkien v roce 1937 ukázal první načrtnuté kapitoly The Lost Road svému nakladateli, ale odpověď byla skličující: i kdyby knihu dopsal, stěží by dosáhla komerčního úspěchu.

V roce 1945 se Tolkien vrátil k myšlence nezávislého využití myšlenky atlantidského cestování v čase (stále spjatého se Středozemí), když začal psát The Notion Club Papers [Kronika Klubu tušení]. Plánovaný román měl líčit fantastický objev (v tehdy ještě dalekém roce 2012) různých listin, jež se vztahovaly ke schůzkám jakési oxfordské literární společnosti a k snahám dvou jejích členů o experiment s cestováním v čase. Klub tušení je žertovná narážka na Inklingy, podobný klub přiznaně „amatérských“ spisovatelů prózy na oxfordské univerzitě, jehož význačnými členy byli Tolkien a Lewis. Název „Inklings“ byl vtipně zvolen tak, aby sugeroval zároveň tušení [„inkling“ = tušení, náznak, představa] a ty, kdo si hrají s inkoustem [„ink“]. Když tedy Tolkien použil slovo „notion“ [nápad, ponětí, tušení], bylo to samozřejmé synonymum pro „inkling“. Tolkien si navíc pohrával s myšlenkou, že by některé z postav, uvedených mezi členy „Klubu tušení“, byly fiktivními portréty jeho i kolegů Inklingů.

V čase, kdy dílo psal, měl Tolkien před sebou stále ještě dokončení Pána prstenů, a The Notion Club Papers nakonec opustil stejně jako The Lost Road, ač teprve poté, co značnou část knihy rozpracoval a další značné množství času věnoval vytvoření númenorského jazyka, Adûnayân – neboli adûnajštiny („jazyka Západu“). Když se Tolkien vrátil k Pánu prstenů a dokončil jej, už práci na The Notion Club Papers neobnovil, bezpochyby proto, že stále víc soustřeďoval pozornost na Staré časy Středozemě.

Ačkoli má obsah plánovaných a rozpracovaných děl The Lost Road a The Notion Club Papers důležitou tematickou souvislost se spisy o Númenoru, jak je známe ze Silmarillionu, „Akallabêth“ a jiných posmrtně publikovaných příběhů z Druhého věku, stylem a tónem se radikálně odlišují – zejména svým pojetím cestování v čase, kde se zčásti objevovalo prostředí „reálného světa“ (a „budoucího světa“).

Čtenářům, kteří by chtěli hlouběji prozkoumat tyto odlišné experimenty ve vývoji pojetí Númenoru, doporučujeme, aby si přečetli dva svazky History of Middle-earth: The Lost Road and Other Writings (1987) a Sauron Defeated (1992) od Christophera Tolkiena, ačkoli pro ilustraci je v tomto svazku v podobě Dodatku uvedeno rozsáhlé a velmi významné vyprávění převzaté z The Lost Road, o němž tam Christopher Tolkien mluví jako o „númenorských kapitolách“.

Christopher Tolkien zemřel v roce 2020 ve věku devadesáti pěti let po životě stráveném v důvěrném kontaktu s letopisy Středozemě a téměř padesátileté pečlivé správě otcova díla. Nesrovnatelný badatelský odkaz, jenž zůstává, pomohl čtenářům lépe a hlouběji chápat a oceňovat knihu, jež byla v roce 1997 prohlášena za nejoblíbenější prozaické dílo dvacátého století a jež nyní – prostřednictvím různých médií – zaujímá neotřesitelnou pozici v srdcích mezinárodního publika.

Bez Christopherova vášnivého zaujetí a umění by příběh Druhého věku Středozemě nikdy nebyl vyprávěn.

1   The Letters of J. R. R. Tolkien [Letters], č. 131, s. 143.

2   Tamtéž, č. 91, s. 104.

3   Letters, č. 131, s. 150. Tolkien napsal tento dopis Miltonu Waldmanovi, redaktoru nakladatelství William Collins, Sons & Co Ltd, a snažil se vzbudit jeho zájem o Silmarillion a Pána prstenů, protože jeho současný nakladatel, George Allen and Unwin (přestože měl s Hobitem velký úspěch) se obával přijmout dvě rozsáhlé knihy v době, kdy vydavatelstvím komplikoval situaci poválečný nedostatek papíru. Informace o tomto složitém období, kdy bylo toto velké literární dílo přiváděno na svět, najdete v J. R. R. Tolkien: životopis od Humphreyho Carpentera (1977) české vydání: Praha, Mladá fronta 1993, s. 185–194, a Rayner Unwin: George Allen & Unwin: A Rememberancer (2021), s. 71–104.

4  The Peoples of Middle-earth [Peoples], s. 142.

5  Letters, č. 257, s. 347.

6  Tamtéž, č. 294, s. 378.

7  Out of the Silent Planet vyšlo poprvé v roce 1938 jako první z Lewisovy „Vesmírné trilogie“ (nebo „Kosmické trilogie“). Následovala v roce 1943 Perelandra (a.k.a. Voyage to Venus) a That Hideous Strength v roce 1945.

8   Letters, č. 257, s. 347.

9  Tamtéž, č. 294, s. 378.

10  V lednu 1961 Tolkien napsal (Letters, č. 227, s. 303): „Númenor, zkrácená podoba slova Númenórë, je můj vlastní výmysl složený z numē-n, „zapadat“ (-ndū, nu), západ slunce, Západ, a nōrë, „země“ = Západní země. Pověsti o Númenórë jsou pouze v pozadí Pána prstenů, ačkoli (samozřejmě) byly napsány dříve a v Dodatku A jsou jen shrnuty. Je to mé vlastní využití pověsti o Atlantidě pro můj vlastní účel, ale nezakládá se na zvláštní znalosti, ale na zvláštním osobním zaujetí touto tradicí mužů z moře, přinášejících kulturu, která tak pronikavě ovlivnila obraznost evropských národů žijících blízko západních pobřeží.“

11  Tamtéž, č. 131, s. 154.

12  Tamtéž, č. 24, s. 29.

PŘED PŘÍCHODEM DRUHÉHO VĚKU

Základy Tolkienova Pána prstenů tkví v knize, kterou nyní známe jako Silmarillion a která nakonec vyšla v roce 1977 v mistrné redakci jeho syna Christophera. Byl to svazek, který shrnul celou látku od stvoření Středozemě a její vývoj od mýtického věku až k času, kdy příběhy vplývají do historie – inspirovány, jak řekl autor, jeho „základní vášní… pro mýtus (ne alegorii!), pro pohádku, a především pro hrdinskou pověst na pomezí pohádky a historie, jakých je na světě pro můj hlad příliš málo (mně dostupných)“.

V roce 1951, dávno před vydáním Silmarillionu s jeho příběhy o Prvním věku Středozemě – a vlastně ještě předtím, než se do rukou čtenářské veřejnosti dostal Pán prstenů, napsal Tolkien svému příteli Miltonu Waldmanovi o tom, jaké míval ambice jako vypravěč příběhů:1

Nesměj se! Ale kdysi dávno (už mi od té doby spadl hřebínek) jsem měl v úmyslu vytvořit soubor více méně propojených legend, od velkých, kosmogonických, po úroveň romantické pohádky –, ty větší měly být založené na těch menších, dotýkajících se země, ty menší měly získávat nádheru z obrovitého pozadí, – které bych mohl věnovat prostě: Anglii, mé vlasti. Měly mít tón a vlastnosti, jaké jsem si přál, být tak trochu chladné a čiré, vonět naším „ovzduším“ (klimatem a půdou Severozápadu, čímž myslím Británii a přilehlé části Evropy: ne Itálii nebo egejské končiny, tím méně Východ), a zatímco měly mít (pokud bych to dokázal) líbeznou, nepolapitelnou krásu, jíž někteří lidé říkají keltská (přestože se v pravých starobylých keltských věcech vyskytuje málokdy), měly být „vznešené“, očištěné od přízemnosti a vhodné pro dospělejší mysl země nyní již dlouho prostoupené poezií. Některé velké příběhy bych vykreslil v úplnosti a mnohé další by zůstaly v náčrtu, zasazené do celku. Cykly by se měly spojovat v majestátní celek, a přesto ponechat prostor pro další mysli a ruce vládnoucí barvou, hudbou a dramatem. Absurdní.

Jistě to bylo ambiciózní, ale – naštěstí pro nás – ne tak absurdní, jak si Tolkien představoval ve svých frustrovanějších, pochybovačnějších chvilkách, a byla to koncepce, k níž se neustále vracel a odhodlaně ji prozkoumával, i když tak trochu jako toulavý poutník: sbíral jazyky, kreslil mapy a stále byl připraven sejít ze silnice svého ústředního vyprávění, aby prozkoumal malebné či nebezpečné pěšinky, než se vrátí na cestu před sebou, – což bezpochyby vysvětluje, proč právě myšlenka „Cesty“ prochází, zahýbajíc a měníc směr, tolika jeho díly.

Když Tolkien mluvil o velkolepém rozsahu „absurdního“ schématu, které si v obraznosti vybudoval, ochotně přiznával, že nevzniklo ani se nerozvinulo „najednou“; naopak, budovalo se způsobem, jenž vysvětluje tu velmi specifickou působivost, kterou jeho dílo mělo mít – a stále má – pro čtenářstvo z různých kontinentů a kultur. Napsal: „Šlo prostě o příběhy. Vyvstávaly mi v mysli jako něco ‚daného‘, a jak přicházely, odděleně, narůstaly i spoje. Byla to strhující, ačkoli neustále přerušovaná práce (zejména proto, že – kromě nutných životních záležitostí – mysl odlétala i k druhému pólu a věnovala se jazykovědě): přesto jsem stále měl pocit, že zaznamenávám něco, co ‚už tu někde je‘, že si ‚nevymýšlím‘.“

Možná že síla veškeré velké literatury spočívá v onom troufalém okamžiku potlačení nevíry. Tolkienova zmínka o „jazykovědě“ je sama o sobě klíčem k onomu tvořivému procesu, protože jeho láska k jazykům a obrovská zběhlost v nich dává fikci nádech starobylosti. Napsal:

Mnoho dětí si vytváří nebo začne vytvářet imaginární jazyky. Dělal jsem to, jakmile jsem se naučil psát. Ale nikdy jsem nepřestal a jako profesionálnímu filologovi (s mimořádným zájmem o lingvistickou estetiku) se mi možná změnil vkus, zlepšil jsem se v teorii a pravděpodobně i v řemesle. Za mými příběhy se nyní skrývá struktura propojených jazyků (většinou jen s náznakem vnitřní stavby). Ale tvorům, kterým v angličtině říkám zavádějícím způsobem elfové, jsem přidělil dva příbuzné jazyky, dovedené téměř k úplnosti, jejichž dějiny jsou sepsány a jejichž formy (představující dvě odlišné stránky mého vlastního lingvistického vkusu) jsou vědecky odvozeny od společného původu. Z těchto jazyků pocházejí téměř všechna jména, jež se v mých pověstech objevují. To dodává, aspoň podle mého mínění, názvosloví jistý charakter (soudržnost, důslednost lingvistického stylu a iluzi historičnosti), jenž nápadně schází v jiných srovnatelných věcech.

Tento komentář byl předmluvou k jeho pokusu pořídit nástin událostí, jež jsou zaznamenány v jeho složitém legendáriu a odehrávají se v dlouhém věku předcházejícím ten, jehož kroniku představuje současný svazek.

„Cykly začínají,“ napsal, „kosmogonickým mýtem: Hudbou Ainur. Zjevují se … Bůh a Valar. Ti druzí jsou, dalo by se říci, andělské mocnosti, jejichž funkcí je uplatňovat svěřenou autoritu ve svých sférách… Jsou ‚božští‘, to znamená, že původně byli ‚vně‘ a existovali ‚před‘ stvořením světa.“

Po historii stvoření následuje příběh Silmarillionu, jak Tolkien nastínil ve svém dopise:

Rychle pak přechází k Historii elfů neboli k vlastnímu Silmarillionu, do světa, jaký vnímáme my, ale samozřejmě proměněného do stále ještě napolo mýtické podoby: vystupují v něm totiž racionální tělesní tvorové více méně srovnatelného vzrůstu jako my. To jsou Prvorození, elfové, a Následníci, lidé. Údělem elfů je, aby byli nesmrtelní, milovali krásu světa, svými dary citlivosti a dokonalosti jej dovedli k plnému rozkvětu, trvali, dokud trvá on, nikdy jej neopustili, ani když jsou „zabiti“, ale aby se vraceli, – a přesto, až přijdou Následníci, aby je učili a ustoupili jim, „vybledli“, zatímco Následníci porostou a budou vstřebávat život, z něhož ti i oni pocházejí. Údělem (neboli darem) lidí je, že jsou smrtelní, osvobození od kruhů světa.

Jak říkám, legendární Silmarillion je zvláštní a liší se ode všeho podobného, co znám… V ohnisku zájmu nejsou lidé, ale „elfové“. Lidé nevyhnutelně přicházejí: autor je konec konců člověk, a jestliže bude mít nějaké publikum, budou to lidé, a lidé musí do našich příběhů vstoupit jako takoví, ne pouze proměnění či částečně zastoupení elfy, trpaslíky, hobity atd. Zůstávají však na okraji – pozdní příchozí, a přestože jejich důležitost postupně roste, hlavními postavami nejsou.

Hlavní část příběhu, vlastní Silmarillion, vypráví o pádu nejnadanějšího elfského rodu, o jejich vyhnanství z Valinoru (jakéhosi ráje, domova bohů) na nejzazším Západě, o jejich návratu do Středozemě, kde se zrodili, ale která je už dlouho pod vládou Nepřítele, a o jejich zápasu s ním, s mocností Zla, stále viditelně vtělenou. Příběh dostal své jméno proto, že všechny události jsou propojeny s osudem a významem silmarilů („záře čirého světla“), neboli Pradávných klenotů … Silmarily však byly víc než jen krásné věci jako takové. Šlo o Světlo. O Světlo Valinoru zviditelněné ve Dvou Stromech, Stříbrném a Zlatém.2 Ty byly ze zlé vůle zahubeny Nepřítelem a Valinor se zatměl, ačkoli než stromy docela odumřely, bylo z nich načerpáno světlo Slunce a Měsíce. (Nápadný rozdíl mezi těmito legendami a většinou jiných je v tom, že Slunce není božský symbol, ale něco druhořadého a „světlo Slunce“ [svět pod sluncem] se stává označením pro padlý svět a rozostřené, nedokonalé vidění).3

Nejpřednější z elfích řemeslníků (Fëanor) však uvěznil Světlo Valinoru ve třech jedinečných klenotech, silmarilech, ještě než byly Stromy pošpiněny a zahubeny. Ono Světlo tedy nadále žilo pouze v těchto drahokamech. K pádu elfů dochází následkem majetnického vztahu Fëanora a jeho sedmi synů k těmto drahokamům. Uchvátí je Nepřítel, zasadí je do své Železné koruny a střeží je ve své nedobytné pevnosti. Fëanorovi synové skládají strašlivou a rouhavou přísahu nepřátelství a pomsty proti všem a každému, dokonce i proti bohům, kteří by se odvážili vznést nárok na nějaký podíl na silmarilech nebo právo na ně. Strhnou většinu svých příbuzných, ti se vzbouří proti bohům, opustí ráj a jdou vést beznadějnou válku s Nepřítelem. Prvním ovocem jejich pádu je válka v ráji, zabíjení elfů elfy, a to a jejich zlá přísaha jdou v patách veškerému jejich pozdějšímu hrdinství, plodí zrady a maří každé vítězství. Silmarillion je historií Války elfských vyhnanců proti Nepříteli, jež se odehrává na severozápadě světa (Středozemě). Je v něm zachyceno několik příběhů o vítězstvích a tragédiích, končí však katastrofou, zánikem Starého světa, světa dlouhého Prvního věku. Klenoty jsou získány zpět (teprve zásahem bohů), jen aby byly pro elfy navždy ztraceny, jeden v moři, jeden v hlubinách země a jeden jako hvězda na nebi. Toto legendárium končí vizí konce světa, jeho rozbitím a přetvořením, znovuzískáním silmarilů a „světla, jež bylo dříve než Slunce“…

S tím, jak se příběhy stávají méně mýtickými a víc se podobají pohádkám a romancím, vplétají se do nich lidé. Většinou jsou to „dobří lidé“ – rody a jejich náčelníci, kteří odmítli sloužit Zlu, a když zaslechli pověsti o bozích na Západě a o Vznešených elfech, prchají na západ a přicházejí do styku s elfskými vyhnanci uprostřed jejich války. Lidé, kteří se objevují, jsou převážně ze Tří rodů Otců lidí, jejichž náčelníci se stanou spojenci elfských pánů. Styk lidí a elfů již předznamenává historii pozdějších věků a opakovaně se objevuje myšlenka, že v lidech (jací jsou dnes), je stopa „krve“ a dědictví pocházejícího od elfů a že lidské umění i poezie jsou na nich do značné míry závislé nebo jsou jimi pozměněny.4 Dojde tedy ke dvěma sňatkům mezi smrtelným člověkem a elfem – obě větve se později sejdou v rodině Eärendila, představované Elrondem Půlelfem, který vystupuje ve všech příbězích včetně Hobita. Hlavní a nejdůkladněji propracovaný z příběhů v Silmarillionu je Příběh Berena a elfské dívky Lúthien. Zde se mimo jiné setkáváme s prvním příkladem motivu (který dominuje v příbězích hobitů), že vysokou politiku světové historie, „kola světa“, často neotáčejí páni a vládci, dokonce ani bohové, ale ti zdánlivě neznámí a slabí – díky tajnému životu uvnitř stvoření a díky úloze, nerozpoznatelné ničí moudrostí kromě moudrosti Jediného, jež spočívá v pronikání Božích Dětí do Dramatu. Právě smrtelný psanec Beren (s pomocí Lúthien, pouhé dívky, třebaže elfky královského původu) uspěje tam, kde selhaly všechny armády i válečníci: pronikne do pevnosti Nepřítele a dobude jeden silmaril ze Železné koruny. Tak získá ruku Lúthien a dojde k prvnímu sňatku mezi smrtelníkem a nesmrtelnou.

Příběh jako takový je (podle mě krásná a silná) hrdinsko-pohádková romance, přijatelná sama o sobě i při pouze velmi povšechné, mlhavé znalosti pozadí. Je však také podstatným článkem v cyklu a mimo zasazení v něm postrádá plný význam. Neboť dobytí silmarilu, vrcholné vítězství, vede ke katastrofě. Začne působit přísaha Fëanorových synů a touha po silmarilu způsobí zkázu všech elfských království.

Právě ze spojení Berena a Lúthien Tinúviel však vznikl rod Půlelfů, do něhož později patřil nejen Elrond, Pán Roklinky, ale také Elros, jeho dvojče a první král Númenoru, a v jedné pozdější generaci se spojení zopakuje na dětech z jiného manželství mezi člověkem a elfkou, v osobách Aragorna a Paní Arwen. Tolkien pokračuje:

Jsou i jiné příběhy, pojednané skoro stejně obsáhle a stejně samostatné, a přesto spjaté s celkem příběhu. Jsou tu Húrinovy děti, tragický příběh Túrina Turambara a jeho sestry Níniel – jehož hrdinou je Túrin… Je tu Pád Gondolinu, hlavní elfské pevnosti.5 A příběh, nebo příběhy, Poutníka Eärendila. Je důležitý jako osoba, která dovádí Silmarillion do konce a svým potomstvem opatřuje hlavní spojovací články s příběhy pozdějších věků a s osobami, jež v nich vystupují. Jeho úlohou je, aby jako představitel obou Rodů, elfů i lidí, nalezl cestu po moři zpátky do Země bohů a jako vyslanec je přesvědčil, aby opět pomysleli na Vyhnance, slitovali se nad nimi a osvobodili je od Nepřítele. Jeho manželka Elwing pochází z Lúthien a dosud vlastní silmaril. Dosud však také působí kletba a Eärendilův domov je zničen Fëanorovými syny. Z toho však vzejde řešení: když se Elwing vrhne do moře, aby zachránila Klenot, dostane se k Eärendilovi a mocí velkého Drahokamu nakonec proniknou do Valinoru a splní své poslání; ovšem za cenu toho, že se nikdy nesmějí vrátit ani opět pobývat s elfy nebo s lidmi. Potom bohové znovu začnou jednat, ze Západu vyjde velká moc, pevnost Nepřítele je zničena a on sám je vyvržen ze Světa do Prázdna, aby se tady už nikdy neobjevil v tělesné podobě. Zbývající dva silmarily jsou ze Železné koruny získány zpět, jen aby byly ztraceny. Poslední dva Fëanorovi synové, hnáni přísahou, je uloupí a jsou jimi zahubeni: jeden se vrhne do moře, druhý do propasti. Eärendilova loď ozdobená posledním silmarilem je vyzdvižena na nebe jako nejjasnější hvězda. Tak končí Silmarillion a příběhy Prvního věku.

1  Všechny citace v této kapitole jsou vzaty z Letters, č. 131, s. 143 a dále.

2  V poznámce pod čarou Tolkien dodává: „Pokud má tohle všechno symbolický nebo alegorický význam, Světlo je v povaze Vesmíru tak prapůvodní symbol, že se dá stěží analyzovat. Valinorské světlo (odvozené ze světla před jakýmkoli pádem) je světlem umění neodloučeného od rozumu, jež vidí věci zároveň vědecky (neboli filozoficky) a imaginativně (neboli při-tvořivě), a říká, že jsou dobré – tj. krásné. Světlo Slunce (nebo Měsíce) je odvozené ze Stromů teprve poté, co byly pošpiněny Zlem.“

3  Jinde v tomto dopise Miltonu Waldmanovi se Tolkien zabýval tím, co chápal jako prvořadá témata ve svých dílech o Středozemi. Jedním z nich byl pojem „Pádu“, nejčastěji spojovaný s judeo-křesťanskými naukami, jež vycházejí z biblického příběhu o Adamovi a Evě (1. Mojžíšova, 3. kapitola), ale u Tolkiena je aplikován mnohem šířeji:

„V kosmogonii dochází k pádu: měli bychom říci pádu andělů. Samozřejmě v podobě docela jiné než v křesťanském mýtu. Tyto příběhy jsou ‚nové‘, nejsou přímo odvozené z jiných mýtů a legend, musí však nevyhnutelně obsahovat velkou dávku starobylých rozšířených motivů či prvků. Já koneckonců věřím, že pověsti a mýty jsou do velké míry tvořeny ‚pravdou‘, a vlastně předkládají její aspekty, které je možné přijmout pouze  tímto způsobem; a jisté takové pravdy a způsoby byly objeveny už dávno a musí vyvstávat stále znovu. Nemůže existovat žádný ‚příběh‘ bez pádu – všechny příběhy jsou nakonec o pádu – přinejmenším ne pro lidskou mysl, jak ji známe a máme. Pokračuji tedy: elfové prožijí pád, než se z jejich ‚historie‘ může stát příběh. (První pád člověka se z důvodů, které jsem vysvětlil, nikde neobjevuje – lidé přicházejí na scénu, teprve když je tohle všechno dávnou minulostí a existuje pouze pověst, že na nějaký čas upadli pod vládu Nepřítele a že toho někteří litovali.)“

4  Tolkien přidává poznámku: „Ve skutečnosti to samozřejmě znamená jen to, že moji ‚elfové‘ jsou pouhým znázorněním nebo pojetím jedné části lidské přirozenosti, ale v legendárním modu se takhle nemluví.“

5  Húrinovy děti a Pád Gondolinu redigoval Christopher Tolkien jako samostatná díla. První kniha vyšla v roce 2007 a druhá v roce 2018 [česká vydání Argo 2007 a 2019].

LETOPIS

(Chronologie Západních zemí)

1 – Založení šedých přístavů a Lindonu

Ve svých dodatcích k Pánu prstenů z roku 1955 J. R. R. Tolkien o Druhém věku napsal: „Pro lidi ve Středozemi to byly temné roky, zato pro Númenor léta slávy.“1 V textu, v němž Christopher Tolkien rozpoznal první otcův pokus stanovit „Časový rozvrh“ (z něhož se později stal „Letopis“), byl Druhý věk popsán jako „‚Černé roky‘ neboli věk mezi Velkou bitvou a porážkou Morgotha, a Pádem Númenoru a svržením Saurona“.2

Tyto časy obrovských konfliktů (a především obrovská tragédie, kterou představuje Númenor – vybudování něčeho velkého, co však bylo posléze poníženo a zničeno) zachycené v letopisu Druhého věku zároveň utvářely historii Středozemě a přetvořily hmotnou podobu celého světa. Tento příběh je mocnou a dalekosáhlou předehrou k velkému dramatu Války o Prsten.

Příběh začíná v posledních dnech roku 587 Prvního věku:

Ve Velké bitvě a při bouřlivém pádu Thangorodrim se země zmítala v křečích a Beleriand byl rozbit a zpustošen; na severu a na západě kleslo mnoho zemí pod hladinu Velkého moře. Na východě, v Ossiriandu, byly rozbity valy Ered Luin a vznikla v nich směrem k jihu velká průrva, do níž se vevalilo moře a vytvořilo záliv. Do toho zálivu vtékala novým korytem řeka Lhûn, proto dostal jméno Lhûnský záliv. Té zemi kdysi Noldor [ti z druhého kmene elfů] říkali Lindon a toto jméno si zachovala.3

Na konci Prvního věku Valar uspořádali poradu a Eldar ze Středozemě byli povoláni – „pokud to nebyl příkaz, tedy to alespoň bylo přísné doporučení“ –, aby se vrátili na Západ a tam žili v pokoji.4

Ti, kteří volání vyslyšeli, osídlili ostrov Eressëu;5 v té zemi je přístav Avallónë,6 neboť je ze všech měst nejblíže k Valinoru, a avallónská věž je to první, co spatří mořeplavec, když se konečně nesčetné míle po moři přiblíží k Zemím neumírajících.7

Ne všichni z elfského rodu reagovali na volání Valar, dál sídlili ve Středozemi, „otáleli a ještě nechtěli opustit Beleriand, kde dlouho bojovali a pracovali“. Jejich králem byl Fingonův syn Gil-galad a s ním byl Elrond Půlelf, syn Eärendila Mořeplavce a bratr prvního númenorského krále Elrose.8

Tolkien to komentoval ve svém dopise Miltonu Waldmanovi z roku 1951: „Vidíme jakýsi druhý pád nebo přinejmenším ‚omyl‘ elfů. Na tom, že navzdory radě stále smutně otáleli v zemích smrtelníků a svých dávných hrdinských činů, nebylo v zásadě nic špatného. Jenomže chtěli mít to dobré z obojího. Chtěli mít pokoj, blaženost a dokonalé vzpomínky na ,Západ‘, a přitom zůstat na obyčejné zemi, kde měli prestiž jako ten nejvyšší lid, vyšší než divocí elfové, trpaslíci i lidé, prestiž větší, než jakou by měli na nejnižším stupni hierarchie ve Valinoru. Zmocnila se jich tedy představa ,blednutí‘. Tak totiž vnímali proměny, které přináší čas (zákon světa pod sluncem). Zesmutněli a jejich umění se stalo (abychom tak řekli) starožitnictvím a jejich snahy jakýmsi druhem balzamování – přestože si dál podrželi starou pohnutku svého rodu zkrášlovat zemi a uzdravovat její rány. Slyšíme o království, jež přetrvalo na nejzazším severozápadě, více méně na tom, co zbylo ze starých zemí ze Silmarillionu. Vládl mu Gil-galad.“

Na počátku toho věku tu zůstávalo ještě mnoho Vznešených elfů. Většina jich žila v Lindonu západně od Ered Luin, před zbudováním Barad-dûr však mnoho Sindar přešlo na východ a někteří si zbudovali říše v dalekých hvozdech, kde jejich lid tvořili vesměs lesní elfové. Jedním takovým byl Thranduil, král na severu Velkého zeleného hvozdu. V Lindonu severně od Luny přebýval Gil-galad, poslední dědic noldorských králů ve Středozemi. Byl uznáván jako Velekrál elfů na Západě. V Lindonu jižně od Luny na čas přebýval Celeborn, příbuzný Thingolův; jeho manželkou byla Galadriel, největší z elfích žen. Byla sestrou Finroda Felagunda, Přítele lidí, kdysi krále Nargothrondu, který obětoval svůj život, aby zachránil Berena, syna Barahirova.

Později odešli někteří Noldor do Eregionu západně od Mlžných hor poblíž Brány Morie. Udělali to, protože se doslechli, že v Morii byl objeven mitril. Noldor byli velcí řemeslníci a byli méně nepřátelští vůči trpaslíkům než Sindar, ale přátelství, které vzniklo mezi Durinovým lidem a elfími kováři z Eregionu, bylo nejdůvěrnější, jaké kdy mezi oběma plemeny vzniklo. Pánem Eregionu byl Celebrimbor, největší z tamních řemeslníků; pocházel z Fëanora.9

[Galadriel] neodešla po Melkorově [Morgothově] pádu na Západ, ale překročila s Celebornem Ered Lindon a vstoupila do Eriadoru. Když do toho kraje přišli, šlo s nimi mnoho Noldor a také Šedých elfů a Zelených elfů; nějaký čas sídlili u jezera Nenuial (Soumračného jezera severně od Kraje). Celeborn a Galadriel byli časem považováni za Pána a Paní Eldar v Eriadoru a přijímaly je tak i toulavé družiny nandorského původu, které nikdy nepřešly na západ přes Ered Lindon a nesestoupily do Ossiriandu.10

[O Galadriel je řečeno, že] byla silná tělem, myslí i vůlí a rovnala se jak mudrcům, tak silákům Eldar za dnů jejich mládí. I mezi Eldar byla považována za krasavici a její [zlaté] vlasy byly div, jaký neměl obdoby… a Eldar říkali, že se v jejích kadeřích zachytilo světlo Dvou stromů, Laurelinu a Telperionu… Od nejranějších let měla podivuhodný dar nahlížet do mysli jiných, soudila je však milosrdně a chápavě…11

Ve vyprávění o návštěvě Společenstva Prstenu v Caras Galadhonu v únoru roku 3019 T. v. máme popis Celeborna a Galadriel:

Komnata byla plná měkkého světla, stěny měla zelené a stříbrné a střechu ze zlata. Sedělo tam mnoho elfů. Na dvou křeslech u pně stromu pod zelenou větví místo baldachýnu seděli vedle sebe Celeborn a Galadriel. Po zvyku elfů, i těch, kdo byli považováni za mocné krále, povstali, aby uvítali hosty. Byli velmi vysocí a Paní nebyla o nic menší než Pán. Byli vážní a krásní. Celí byli oblečeni v bílém; vlasy Paní byly temně zlaté a vlasy Pána Celeborna jasně stříbřité a dlouhé. Nejevili žádné známky stáří, snad jenom v očích, neboť ty byly břitké jako kopí v hvězdném svitu, a přece bezedné jako studnice hlubokých vzpomínek.12

V Nedokončených příbězích Christopher Tolkien prohlásil: „Žádná část historie Středozemě není problematičtější než příběh Galadriel a Celeborna.“ Čtenáři, kteří si přejí tomu příběhu lépe porozumět, by si měli vyhledat „Příběh Galadriel a Celeborna“, delší pojednání Christophera Tolkiena na toto téma, které je obsaženo v Části druhé toho díla.13

Na březích Lhûnského zálivu si elfové postavili přístavy a pojmenovali je Mithlond; měli tam mnoho lodí, protože to bylo dobré kotviště. Ze Šedých přístavů Eldar čas od času odplouvali a prchali ze tmy dnů Země; z milosti Valar totiž mohli Prvorození dál putovat přímou cestou a vracet se, když chtěli, ke svým příbuzným na Eressëi a ve Valinoru za okružními moři.14

Na konci Prvního věku, když byli Eldar povoláni, aby odpluli na Západ, Eärendilovým synům Elrondovi a Elrosovi, kteří pocházeli ze svazku mezi Eldar a lidmi a byli známi jako Peredhilové neboli Půlelfové, byl nabídnut jiný osud. Valar jim předložili „neodvolatelnou volbu, ke které čeledi chtějí náležet“.15

Elrond si zvolil být elfem a stal se mistrem učenosti. Byla mu proto zaslíbena stejná milost jako Vznešeným elfům, kteří ještě zůstali ve Středozemi: až budou konečně unavení zeměmi smrtelníků, smějí vstoupit v Šedých přístavech na loď a odplout na Nejzazší západ. Tato milost přetrvala proměnu světa. I Elrondovým dětem však byla určena volba: odejít z okruhu světa s ním, anebo, zůstanou-li, stát se smrtelníky a zemřít ve Středozemi. Pro Elronda tedy byl každý možný výsledek Války o Prsten plný žalu.

Elros si zvolil být člověkem a zůstal s Adany,15a byl mu však popřán velice dlouhý život, mnohokrát přesahující délku života menších lidí.16

1  Pán prstenů, Dodatek B [Dod. B], s. 383.

2  Peoples, s. 166.

3  Silmarillion, „O Prstenech moci“ [Prsteny], s. 279.

4  Letters, č. 131, s. 150. Čtenáři, kteří chtějí porozumět vývoji příběhu, který je v Silmarillionu uveřejněn jako Akallabêth, se mohou podívat do The Peoples of Middle-earth, Part One: The Prologue and Appendices to The Lord of the Rings, V „The History of Akallabêth“, s. 140 a dále.

5  Tol Eressëa, známá také jako Osamělý ostrov, ležela východně od Amanu („blažené říše“), kde byl Valinor, domov Valar. Její historie se vypráví v 5. kapitole Silmarillionu.

6  Etymologií jména Avallónë se zabývá The Lost Road and Other Writings, „The Etymologies“, s. 349 a s. 370, je však jasné, že tak Tolkien šťastnou náhodou získal příležitost spojit ostrov z legendária Středozemě s ostrovem Avalon, který se objevuje v artušovských legendách a který Tolkien zmínil jako literární vliv: přirovnal odchod umírajícího krále Artuše odplouvajícího v bárce k odplutí Toho, kdo nesl Prsten, do Zemí neumírajících: „Bilbovi a Frodovi je udělena zvláštní milost odplout s elfy, které milovali – artušovský konec, v němž samozřejmě není jasně řečeno, zda je to ‚alegorie‘ smrti, nebo způsob uzdravení a obnovy vedoucí k návratu.“ (Sauron Defeated, Part One – „The End of the Third Age“, „Epilogue“, s. 132).

7  Silmarillion, Akallabêth [Akallabêth], s. 256. Viz poznámku 4 výše. Zajímavé jsou také Tolkienovy dřívější verze pojetí Atlantidy: The Lost Road and Other Writings, I „The Early History of the Legend“, s. 7–10 a II „The Fall of Númenor“ s. 11 a dále; a Sauron Defeated, Part Three: „The Drowning of Anadûnê“, s. 331 a dále.

8  Prsteny, s. 280.

9  Dod. B, s. 383. V Tolkienových rukopisech se Gil-galadovi připisuje různý původ, ale při redakci Silmarillionu se Christopher Tolkien ustálil na otcově volbě: „Gil-galad, syn Fingonův.“ Jeho rodový původ se krátce rozebírá v Peoples, Part Two: Late Writings, XI „The Shibboleth of Fëanor [Shibboleth]“, s. 347. [Gil-galad, jehož pozdější osud je neodlučně spjat s osudy Druhého věku, se tedy quenijsky jmenoval] „zářící hvězda“… „protože jeho přilba a jeho štít, potažené stříbrem a se znakem bílých hvězd, z dálky na slunci i při měsíci zářily jako hvězda a elfské oči je viděly na velkou vzdálenost, jestliže stál na nějaké vyvýšenině“.

10  Nedokončené příběhy [NP], s. 233.

11  NP, s. 228–9. Část mnohem delšího popisu uvedeného ve „velmi pozdním a převážně filologickém pojednání“ citovaném Christopherem Tolkienem v NP; viz též poznámku 14 níže.

12  Společenstvo, Kniha druhá, VII, „Zrcadlo Galadriel“, s. 372–3. V The Nature of Middle-earth, s. 352, pozn. 8, je mezi dalšími Tolkienovými etymologickými poznámkami o jménu Galadriel řečeno: „Jméno Galadriel je ze sindarštiny. Jeho původní význam byl ‚paní s třpytivým věncem‘, což byla narážka na jasnou záři její zlatých vlasů, jež v mládí nosila spletené do tří dlouhých copů. Prostřední nosila ovinutý kolem hlavy. Celeborn je v této podobě také sindarsky, ale původně znamenal ‚Stříbrný-vysoký‘.“

13  V plném znění Christopher Tolkien napsal: „Žádná část historie Středozemě není problematičtější než příběh Galadriel a Celeborna, a nutno přiznat, že ‚v tradičním podání jsou zakořeněny‘ značné nedůslednosti, nebo když se na věc podíváme z jiného hlediska, že úloha a důležitost Galadriel vyvstávala jen pomalu a její příběh procházel neustálým přetvářením.“ Viz NP, Část druhá: Druhý věk, IV „Příběh Galadriel a Celeborna“, s. 227 a dále; viz též Nature, Part Three: The World, its Lands, and its Inhabitants, XVI „Galadriel and Celeborn“, s. 346 a dále.

14  Prsteny, s. 280.

15  Pán prstenů, Dodatek A [Dod. A], s. 326.

15a  Pozn. překl.: V českých překladech se objevují dvě varianty množného čísla názvu „Adan“: Edain/Adani. V citacích z jednotlivých překladů ponechávám tu verzi, která byla použita v již publikovaných překladech.

16  Dod. A, s. 326.

Vojsko Valar sestupuje do Angbandu

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

OBSAH

O TÉTO KNIZE

ÚVOD

PŘED PŘÍCHODEM DRUHÉHO VĚKU

LETOPIS

(Chronologie Západních zemí)

1 – Založení šedých přístavů a Lindonu

32 – Adani dospívají na Númenor1

Zeměpis Númenoru1

Příroda Númenoru1

Život Númenorejců1

c. 40 – Mnoho trpaslíků opouští stará města v Ered luin, jdou do Morie a rozhojňují její obyvatelstvo

442 – Smrt Elrose Tar-Minyatura

c. 500 – Sauron se opět probouzí ve Středozemi

521 – Na Númenoru se rodí Silmariën

600 – První lodě Númenorejců se objevují na pobřeží

Aldarionovy plavby1

750 – Noldor zakládají Eregion

Aldarion a Erendis1

Svatba Aldariona a Erendis

Nástup Tar-Aldariona na trůn

C. 1000 – Sauron se obává rostoucí moci Númenorejců a volí Mordor jako zemi, kde se opevní. Začíná stavět Barad-dûr

1075 – Tar-Ancalimë se stává první Vládnoucí královnou Númenoru

1200 – Sauron se snaží svést Eldar. Gil-galad s ním odmítá jednat, eregionští kováři jsou však získáni. Númenorejci si začínají budovat stálé přístavy

C. 1500 – Elfí kováři poučení Sauronem dosahují vrcholu svého umění. Začínají kovat Prsteny moci

C. 1590 – V Eregionu jsou zhotoveny Tři prsteny

C. 1600 – Sauron ková v Orodruině Jeden prsten. Dostavuje Barad-dûr. Celebrimbor postřehne Sauronovy záměry

1693 – Začíná válka elfů se Sauronem. Tři prsteny jsou ukryty

1695 – Sauronova vojska vpadají do Eriadoru. Gil-galad posílá do Eregionu Elronda

1697 – Eregion zpustošen. Smrt Celebrimbora. Brány Morie se zavírají. Elrond se zbytkem Noldor ustupuje a nachází útočiště v Imladris

1699 – Sauron obsazuje Eriador

1700 – Tar-Minastir posílá z Númenoru do Nindonu veliké loďstvo. Sauron je poražen1

1701 – Sauron je vypuzen z Eriadoru. Západní země mají na dlouhý čas mír

C. 1800 – Přibližně od této doby začínají Númenorejci budovat na pobřežích svá panství. Sauron rozšiřuje svou moc na východ. Na Númenor padá stín

2251 – Tar-Atanamir umírá. Žezla se ujímá Tar-Ancalimon.1 Začíná vzpoura a rozdělení Númenorejců. Asi v té době se poprvé objevují Nazgûlové čili Prstenové přízraky, otroci Devíti prstenů

2280 – Umbar se stává velkou pevností Númenoru

2350 – Je zbudován Pelargir. Stává se hlavním přístavem Věrných Númenorejců

2899 – Ar-Adûnakhôr se ujímá žezla

3175 – Pokání Tar-Palantírovo. Občanská válka v Númenoru

3255 – Ar-Pharazôn Zlatý uchvacuje žezlo

3261 – Ar-Pharazôn vyplouvá a přistává v Umbaru

3262 – Sauron je jako zajatec odvezen na Númenor; 3262–3310 Sauron svádí krále a kazí Númenorejce

3310 – Ar-Pharazôn začíná budovat Velkou armádu1

3319 – Ar-Pharazôn útočí na Valinor. Pád Númenoru. Elendil a jeho synové unikají1

3320 – Založení Říší ve vyhnanství: Arnoru a Gondoru. Kameny jsou rozděleny. Sauron se vrací do Mordoru

3429 – Sauron napadá Gondor, zmocňuje se Minas Ithil a pálí Bílý strom. Isildur prchá po proudu Anduiny a putuje na sever k Elendilovi. Anárion brání Minas Anor a Osgiliath

3430 – Tvoří se Poslední spojenectví elfů a lidí

3431– Gil-galad a Elendil pochodují na východ k Imladris

3434 – Vojsko Spojenců překračuje Mlžné hory. Bitva na Dagorladu a Sauronova porážka. Začíná obléhání Barad-dûr

3440 – Anárion zabit

3441 – Sauron svržen Elendilem a Gil-galadem, kteří hynou. Isildur bere Jeden prsten. Sauron odchází a Prstenové přízraky mizí ve stínu. Druhý věk končí

Epilog

DODATKY

DODATEK A

Stručná kronika Třetího věku Středozemě1

DODATEK B

Númenorské kapitoly z The Lost Road

Mapa Středozemě

Poděkování